Микеланджело Буонароти
От сладък плач в смеха жесток и болен…

Превод от италиански: Драгомир Петров, 1970

chitanka.info

От сладък плач в смеха жесток и болен…[0]

От сладък плач в смеха жесток и болен,

от вечен мир в покоя мимолетен

попаднах: гдето Бог е безответен,

там усета владее самоволен[1].

В гръдта ли е виновника неволен,

или е в погледа ти искрометен,

от рая взет, не знам, но по-приветен

за мене става, расне ли охолен.

Небесна, хубостта ти неменлива

сред нас под небесата се възправя

и пламвайки, аз диря утешение

в това, че редом с теб, не сме такива[2].

Ако смъртта ми Бог ти поверява,

кой би възкликнал срещу туй решение?

[0] От по-свободния и чувствен тон на този сонет може да се заключи, че той не е посветен на Витория Колона, а на друга, неизвестна жена с изключителна красота. Но той може да се отнесе също и към първия период от любовта на художника към поетесата, когато той не е можел да остане безчувствен и към нейните физически прелести. — Б.пр. ↑

[1] Първото четиристишие трябва да се разбира така: от сладките сълзи на благородните мисли попаднах в мъчителните радости на любовника, сиреч замених желанието за вечен покой с това за мимолетна радост, защото там, където истината (божествената истина) мълчи, т.е., когато ние сме я загубили от погледа си, се възцарява чувствеността. — Б.пр. ↑

[2] Не сме „неменливи“, сиреч безсмъртни. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.